Dnevnik.si

Skok do vsebine

Vstopna stran

Novice

Nedeljski dnevnik

Poslovni dnevnik

Video

Foto

Debate

Zaposlitve in kariera

Oglaševanje

Naročanje

Klub DNK

Blog

eTrgovina

Tiskane izdaje

Dnevnik

Nedeljski dnevnik

Dnevnikov objektiv

Hopla

Moje zdravje

Nika

Iskalnik
Iskalni niz
Novice Video Nedeljski dnevnik

Moj Dnevnik »

Prijava

Registracija za nove uporabnike

E-novice - Jutro z Dnevnikom

RSS

Novice.Dnevnik.si Tiskane izdaje/Dnevnik

Jaz sem kritik iz Beckettove in Rodetove kante

Dnevnikov objektiv - sobota, 04.11.2006 13:30 Tekst: Aleš Čar, Mitja Čander

Avber ni na koncu sveta, je pa vsekakor daleč. Tam že petnajst let živi in dela z ženo Alenko Goljevšček Taras Kermauner. Socialni angažma skozi Perspektive, faza apologetstva modernizma na Slovenskem, burna osemdeseta s številnimi polemikami, izkušnja s katolicizmom do osamitve na Krasu, kjer se je začel ukvarjati z megalomanskim projektom Rekonstrukcija slovenske dramatike (RSD).

Natisni članek »

Pošlji članek »

Povečaj pisavo

Top iz rubrike

Višji tožilec kot nogometni huligan

Če bi Kennedy leta 1963 govoril v Hamburgu...

Spolnost ni privilegij mladih

Več novic iz rubrike »

Zadnje objavljeno

Dirka po Franciji: Opravili 36 testov krvi, a vsi kolesarji čisti

Tekače v Avstriji nastop Helene Javornik tako zmotil, da so protestno zapustili prizorišče

Španski premier Zapatero ponovno izvoljen na čelo španskih socialistov

Fotogalerija

Taras Kermauner, analitični in kritični mislec. (Foto: Miha Fras)

Taras Kermauner se je potopil v številne vloge in miselne lege, da bi jih z istim žarom razgradil. Zanj je bil značilen socialni magnetizem, po drugi strani pa se je s številnimi prijatelji razšel. Danes piše spomine in se pripravlja na operacijo srca. Ostaja neusmiljeno oster in brez dlake na jeziku. Ostaja zvest prepričanju, da je edina možna drža intelektualca nenehna avtorefleksija. Taras Kermauner, eden najvidnejših slovenskih intelektualcev zadnjega pol stoletja.

Kljub umiku iz javnega življenja poznate in spremljate aktualno dogajanje in stanje doma in v svetu. Kako je iz vaše radikalne osame videti slovenska realnost?

Stanju doma in v svetu sledim, moram biti informiran o njem. Kot razcepljeni človek živim na dveh ravneh. Tako razlagam biblijski nasvet: Daj Bogu, kar je božjega, cesarju, kar je cesarjevega. Bog je drugost, cesar ta svet-družba. Z mojega vidika je slovenska stvarnost groteskna. Vendar tudi stvarnost vsega ostalega človeštva. Shakespeare in Ionesco sta gledala globlje od Tassa in Lamartina.

Na oblasti je desnica. Ob izvolitvi ste v intervjuju za Mladino in Nin povedali, da se bo radikalnost te desnice pokazala v odnosu do džamije, izbrisanih, Romov itd. Je smer že prepoznavna?

Tudi glede današnje slovenske desnice sem se kar precej zmotil. Razlagal sem si jo na osnovi tradicije in izjav, kakršne je dajala, dokler je bila v opoziciji; mnogokaj njenega se je dalo tolmačiti kot fašistoidno. Danes vidim, da je točnejši izraz zanjo berlusconizem; je pa res, da sem tudi okoli leta 1994 govoril o posnemanju drže Napoleona III., torej o bonapartizmu. Janša je kot najinteligentnejši iz svoje druščine spoznal, da živimo tudi Slovenci že v postmoderni liberalni družbi, v tej pa se dajo določeni cilji oblastništva in totalitarizma dosegati na »liberalen«, strpen način.

Do kakšnih bistvenih sprememb v slovenski družbi med letoma 2004 in 2006 ni prišlo. Zamenjane so vladne in gospodarske ekipe, kar same strukture družbe ne spreminja. Moj prijatelj Janez Jerovšek se jezi, ko opaža, da se ne na RTV ne drugje ni nič spremenilo; da vlada še stari duh. Novega duha res ni oziroma zgolj jaz ga projektiram v svojih utopičnih vizijah. V banaliteti pa je vseeno, ali vlada Štakul ali Drakul ali Slivnik ali Brivnik ali Pivnik.

Ste prepričani, da je kje kak Slovenec, ki bi res bil pristaš izbrisanih, Romov ali džamije? To so le izrazi v medstrankarskih prerivanjih in alibiziranju z moralizmom. Vsi vemo, da gre za igro s kartami – za pik, karo...–, ne za ideje. Idej ni več. Eksistence pa se lovijo v patoloških položajih za svoje repe.

Vašo mladost je zaznamoval očetov zapor (predvojni, medvojni in povojni). Kako je ta izkušnja vplivala kasneje na vašo bivanjsko in intelektualno držo?

Odnos med očetom in sinom in spor med obema je nepresegljiv. Očeta ne bom mogel nikdar »predelati«, trajno bom ostal nezadoščeni sin, a tudi nezadoščeni oče; moji otroci ponavljajo moj odnos do mojega očeta, moj oče je ponavljal svoj odnos do svojega očeta itn., nazaj in naprej. V spominih, ki jih pišem, bom skušal to tezo pojasniti teoretično in praktično empirično.

Težave, ki sem jih imel s svojim očetom, so še posebej zamotane in obremenjujoče, saj sem očeta zaradi njegovega nenehnega prisilnega zapuščanja družine – aretacije, zapori, preganjanje – nenehoma izgubljal, jemali sta ga noč in smrt. Smrt se je vtihotapila v mojo duševnost zelo zgodaj; ko so očeta zaprli za nekaj let, sem bil šele tretji mesec v materinem trebuhu, sledile so prednatalne travme. Trajajo do danes.

Moje sanjarije o novem rojstvu so tudi odgovor na mojo strukturno nerojenost. Sem se hotel roditi v svet, ki je bil meni in mojim bližnjim tako nenaklonjen? Hvalabogu se v življenju nisem smilil sam sebi; postal sem skoraj pretrd, ne le moja koža, tudi moja čustva.

Kot deček ste v družini opazovali konflikt med meščanstvom in nižjimi sloji, ki je bil med vojno in z revolucijo radikalno odpravljen. Kaj menite o konceptu sprave, ki se zadnjih petnajst let ponuja kot aktualno preseganje zgodovinskega konflikta?

Moj oče je postal že kot najstnik komunist, ker se mu je uprl odnos meščanov do proletariata; za njegovo mater, potomko in sorodnico podjetnikov, tovarnarjev, trgovcev, kapitalistov, služkinja ni bila človek. Ta moja stara mati je kot nekakšna kalvinistka sicer delala več kot vsi drugi, čeprav je vedela, da se človek niti z delom ne more odrešiti, a je delala iz svoje avtonomne etične odločitve, ne zaradi gmotnih potreb.

Ded moje žene je učil svojega sina že kot otroka, stanovali so v Trstu, ded je bil visok finančni uradnik, pravnik v avstrijski državni upravi: proletarec je človek, ki je rojen v alkoholu. Kazal mu je tržaške pristaniške delavce, ki so jih goltale in izbljuvale špelunke ob obali. Takšno meščanstvo (da ne govorim o plemstvu) je bilo tako krivično, da si je zaslužilo levo revolucijo in vsesplošno likvidacijo.

V današnji Sloveniji težko govorimo o vrnitvi meščanstva predvojnega tipa. Lik višjega srednjega sloja je strukturno drugačen; isti barbar, le da je zdaj na vrhu socialne lestvice. Sprava mi je že od zdavnaj ena najbolj zoprnih – napačnih – besed; zavaja, je konstrukt samoslepil, ki naravnost izziva nov boj za oblast. Sprava je predigra klanju. To sem trdil že leta 1990.

Vaša generacija, rojena okoli leta 1930 (ob vas Zajc, Strniša, Smole, Rožanc, Kos, Kozak, Božič, Kovačič…) se zdi z današnjega vidika ključna za literaturo in misel po drugi svetovni vojni. Njen pojav predstavlja prvi veliki sunek v socialistično strukturo tako v socialnem kot v intelektualnem in umetniškem smislu. Kako gledate na vlogo generacije?

Na svojo generacijo v ožjem pomenu besede sem ponosen, vendar je treba razločiti med generacijo in grupo. Imena, ki sta jih navedla, so določena generacija-grupa, v generaciji kot širši pa sta bila tudi moja in Kozakova sošolca iz gimnazije Pavček in Menart. S tema dvema in sorodnimi smo imeli napet odnos, celo sovražen, ločili so nas različni nazori. Kot otroci smo ponotranjili vojno, vendar je ne sovodili; postali bi njene trpne žrtve in hlapci, če ne bi izdelali lastnega – umetniškega, filozofskega, etičnega – sveta. Bili smo nadarjeni, polni stremljivosti in volje.

Po letu 1964 smo se razšli, vsak je ustvarjal po svoje, a še zmerom v sporu z vladajočimi kadri-idejami, z Miškom Kranjcem in Ivanom Potrčem, tudi s Cirilom Kosmačem.

Kako vidite vlogo Jožeta Pučnika kot politično najbolj radikalnega v vaši generaciji?

Jože Pučnik je bil med nami edini resnični politik; tudi zato, ne le zaradi svojega odločnega in radikalnega značaja, je doživljal ne le po teži različno usodo od nas ostalih. Pučnik je po drugi polovici osemdesetih let predstavljal politično oponentstvo med kulturniki, ki jih je prepeljaval v direktno družbeno angažiranje.

Mene je zanimala politika le tako dolgo, dokler ni bilo svobode mišljenja, objavljanja, združevanja; stranke so me odbijale, enako boj za oblast. V reviji Perspektive sem mnogo pisal o dveh kraticah, oba pojma sem odklanjal; takole sem ju formuliral: (ob)last in (s)last, torej užitek. Današnje slovensko kulturništvo je odpovedalo, odločilo se je ali za (ob)last-polaščanje, Rupel, ali za (s)last, hedonizem, od Frančka Rudolfa do Moroviča.

Z ukinitvijo Perspektiv je bila vaša generacija kot kolikor toliko enotna socialna formacija razbita. Zanimivo je, da z upadom socialnega angažmaja sovpada prihod radikalnega modernizma, ki stavi na avtonomijo umetnosti. Je mogoče govoriti tudi o eskapizmu?

Izraz avtonomija umetnosti zavaja. Svet instalacij, psevdoznanstvene umetnosti, elektronske, ambientalne itn. sicer ni direktno političen, je pa po bistvu družbeno uporabljiv, nastopa na trgu, maskira kapital; če kaj, ni avtonomen, je instrument samoslepljenja tržne družbe, ki hoče biti tudi lepa (imeti lep imidž). Je eskapistična, a glede na merila nekdanjega marksizma. Upoštevam jo, a iščem drugam: v drugost.

Pogoj in test za bližanje resnici-smislu je zame to, da je moje delovanje družbeno neuporabljivo. Namenjeno je drugemu, a v medosebnem občevanju, ne v pozunanjenem druženju in utilitarnosti. Tu je vzrok, da se selim na rob družbe, v območja, kjer bi bil najmanj vprežen, s tem določen po zeitgeistu. Nočem pa postati jalov, zato sem z eno nogo le v družbi. Kot zavestno razcepljeni človek.

Vse od poznih petdesetih pa do Laibachov v začetku 80. let ste bili velik zagovornik novotarij v umetnosti. Zdi se, da se je vaše veselje do apologetstva nehalo s postmodernizmom.

Inovacije so me vznemirjale, tudi zato, ker mi je bil zmerom zoprn zaplankani tradicionalizem. Inovacije so širile svobodo in smisel iskanja, dokler ni bila dosežena točka reči kot niča; leta 1968 sem izdal knjigo Porajanje reizma v povojni slovenski poeziji ali Na poti k reči in niču (ob Šalamunu, Zagoričniku…). Istega leta tudi Trojni ples smrti ali samorazdejanje humanizma v povojni slovenski drami, ob Smoletovi Antigoni, Strniševem Samorogu in Zajčevih Otrocih reke.

Družbena zgodovina se je v drugi polovici šestdesetih let končala tudi za Slovence; strankarski pluralizem in nacionalna država sta bila le – potrebna, a zapoznela – regresa, pač odgovora na še bolj regresivni komunizem.

Samomor človeka – smrt mojega brata Aleša Kermaunerja leta 1966 – je kot identifikacija z rečjo in ničem skrajna točka. Onkraj nje se je začelo obdobje, ki sem ga že tedaj poimenoval z več izrazi, reizem, ludizem, lingvizem-retorizem, seksizem-hedonizem; nova pomenska megastruktura kot postmodernizem. Tudi tega sem določil v naslovu eseja leta 1982.

Pomenska struktura človeka in družbe ostaja od Jovanovićevih Norcev, 1964, Šeligovega Triptiha Agate Schwarzkobler, 1968, Šalamunovega Pokra, 1966, ista; o vseh teh in ostalih mejnikih razcepa dveh paradigem sem ob izidu zbirk-knjig pisal analitično in kot njihov zagovornik-tolmač. Od tedaj do danes, štiri desetletja, je ostalo bistvo isto. Inovacija je postala zunanja, le variacija. Ta pa me ne animira več.

Nova revija je bila naslednji socialni poriv in bili ste zraven od začetka. Kmalu ste se začeli z večino mlajših kolegov razhajati, da bi se ob 57. številki dokončno razšli. Ali res zgolj zaradi različnega pogleda na nacionalno problematiko, ali pa je v vas odmevala tudi izkušnja Perspektiv in ste na načelni ravni podvomili o smiselnosti socialne akcije?

Tudi nacionalna akcija je socialno politična. Pirjevčeva oporoka je bila: Konec (politično družbene) akcije! Pirjevec je imel prav. Njegovi učenci so ga izdali. Nacionalno državno osamosvojitev naj bi vodili politiki, ne misleci; ti so dolžni delati avtorefleksijo gentilizma in nacionalizma. Za to avtokritiko slovenski kulturniki niso bili sposobni. Hvalabogu tudi njihov – in vseh Slovencev – nacionalizem ni bil globoko vsajen, kot pri Srbih in Hrvatih.

Zmagal je kapitalizem, pod masko nacionalizma in družbeno politične svobode. Najmanj se je realiziralo moje iskanje smisla v drugosti. Slovenci so ostali v okviru – blede – identitete. Kulturnike zdaj ta bledost njihove drže tolče nazaj; v današnji slovenski družbi so odveč. Meni odvečnost ni napoti, zato sem veder. Kdor pa je računal, da bo kultura še naprej vodila slovenstvo, se je uračunal; samoslepilo. Od tod jamrarija tolikerih.

V isti čas spada tudi spor z drugim intelektualnim zaledjem (Pisma srbskemu prijatelju), ki ste ga do takrat prepoznavali v srbski inteligenci in pisateljih (Dobrica Ćosić, Nebojša Popov…). Se vam zdi, da se Balkan normalizira, ali pa je samo vprašanje časa, kdaj bo sod smodnika spet eksplodiral?

Srbska inteligenca je prevarala druge in sebe. Predstavljala se je za evropsko, izkazalo se je, da je balkansko plemenska. Do leta 1981 sem veliko dal nanjo; od tod moje razočaranje. Sicer pa sem dal veliko tudi na svoje slovenske prijatelje – inteligenco. Povsod sem doživel same polome. Človek živi od porazov. Ko sem to razumel, mi je postalo laže.

Skozi 80. leta ste porezali večino svojega socialnega zaledja med intelektualci, in sledila je epizoda s katoliško cerkvijo. Kako vidite vlogo cerkve na Slovenskem danes?

Verjel sem – še eno moje samoslepilo, nazadnje poraz –, da je postala slovenska KC koncilska, v duhu drugega Vatikanuma. Da je postavila osebno vest nad institucijo (nad sebe kot Cerkev), nad kolektiv; da se je odrekla Naši sveti stvari. Zamišljal sem si jo kot tisto edinstveno – od boga navdihnjeno – moč, v kateri se bodo vse posamezne osebe kot svobodno avtonomne odpovedale vsaka sebi in našosti, gojile le ljubezen do drugega. To bi bila rešitev za človeštvo.

Kmalu po letu 1990 sem uvidel, da me ni tako rekoč nihče od katoličanov nič razumel. Name so računali kot na politika; ko so ugotovili, da nočem po poti politika, jih nisem več zanimal. Danes jih ne zanima niti Bog, le še (ob)last in (s)last. Pedofilija je cerkvena varianta hedonizma, najbolj blaga, sladka, prikrita; fanatiki so se preselili k islamistom. Tudi med levičarji ni več fanatikov, tu so le še fokselmoharji, revolucije v teatru. Hvalabogu, da niso po letu 1991 posnemali svojega nekdanjega idola Ljubiše Ristića; ta je (so)naredil iz vse Juge teater-klavnico.

Razšli ste se s številnimi intelektualnimi krogi zaradi idejnih nesoglasij, hkrati so se skrhala številna prijateljstva. Je mogoče, da se toliko osebnih komunikacij prekine zaradi idej, ki so v svojem bistvu nekaj življenju dodanega, torej abstraktnega?

Razhajanje s prijatelji zaradi idej je bilo posledica, ne vzrok. Vzrok je bil v tem, da smo se različno odločali v temeljni dilemi: ali si ostane intelektualec zvest tako, da se zanese zgolj nase, da se odreče družbenim vezem (vsaj kolikor more, v osnovi), ali pa se opoteka ob družbi-oblasti, jo prosjači za miloščino, se ji ponuja v politično službo, da bo skrbel za njeno maskiranje. Skoraj vsi moji dotedanji prijatelji so se odločili za hlapce in serviserje oblasti, pa naj je bila leva ali desna.

Edina konstanta v vašem življenju ob vseh spremembah, približevanjih in razhajanjih, je vaša žena Alenka Goljevšček, ki vas je spremljala od socialnih angažmajev pa do osame na Krasu. Bi brez nje zdržali?

Ne, brez žene, ki je tudi prva moja prijateljica-sodelavka, ne bi vzdržal, že pred desetletji ne. Doživljala sva polno, napeto življenje, nič človeškega nama ni bilo tuje, nikoli pa se nisva izdala zares in do kraja. Tudi iz tega izkustva sem izdelal zamisel, da je Bog-Drugi dosegljiv le skoz sočloveka kot prijatelja-sodelavca, tudi skoz ženo ali moža, ki do konca vse stavita drug na drugega. Tako sem razumel Mrakovo absolutno terjatev. Sam človek težko vzdrži; jaz sem prešibek za Nietzschejevo držo. Torej: ne druženje in družba, ampak sobivanje z drugim, ki se mu dajem do zadnjega. Korist je sekundarna.

Zdi se, da ste tudi z megalomanskim projektom RSD nadaljevali z odmikanjem od sveta, svoj diskurz ste na neki način dodatno zakodirali s celo vrsto okrajšav, ki jih ni mogoče razvozlati brez slovarja.

RSD, dejansko – ne le – slovenske zavesti in zgodovine, je izhajala najprej v normalni slovenščini; ker je ni skorajda nihče bral, sem jo zares zakodiral v »kratitščino«. Nima nobenega vpliva na nikogar, a to je v skladu z mojo filozofijo: ne oblast in ne vpliv, le pričevanje, le iskanje smisla-drugosti. Je dialog s sabo, sporočanje pa kvečjemu ženi Alenki, par prijateljem, tudi hčerki Ajdi. Če bo kdo kdaj želel brati RSD, se bo naučil brati njeno pisavo. Nikomur se ne vsiljujem.

V družbi sem dosegel vse, kar sem bil želel, ostalo pripada zunajdružbenemu, vendar medčloveškemu. Zakaj bi komu olajševal pot do resnice? Maksima, ki sem si jo postavil v volčjih nočeh 1956-57, slôve: Hodi po čim težji poti!

Tudi Slovenci smo v zadnjih petnajstih letih veliko stavili na evropsko idejo. Kakšna se vam zdi njena perspektiva? Islam v Evropi in širši okvir – se vam zdi ob izbruhu napetosti med islamom in zahodom utemeljeno govoriti o spopadu civilizacij?

Zahodna Evropa je vir kulturne tradicije, ob tem, da je spomin na same vojne. Bolje enotna Evropa kot mednacionalni državni spopadi. Se pa bojim, da v svojem pacifizmu Evropa posnema predvojno Francijo, ki ni znala razločevati med Hitlerjem in Churchillom. Razen de Gaulla je večina Francozov leta 1940 – na čelu s kulturniki – pristala na naciste, občudovala Hitlerja, se podrejala (ob)lasti in iskala (s)last.

Zadnjič mi je znanec govoril, da je Bush hujši od Hitlerja. Gre za mazohistični avtodestruktivizem Evrope kot humanistične. Bush mi je zoprn kot predstavnik – celo predvsem zemljiškega (nafta) – kapitala, srednjega razreda, omejene hinavske etike itn., a orientacije o slabem in še slabšem v svetu kljub vsemu nisem izgubil. Noben še tako negativen pojav ZDA ne podira v temelju liberalne družbe, ki je mnogo manjše zlo od islamizma, od družbe, v kateri ženske ne smejo biti izobražene, homoseksualce kamenjajo, obujajo patos svetih žrtev. Da se razumemo: kljub mojim pripombam na slovensko družbo bistveno rajši živim v njej kot v srbski ali kosovski.

Ker je človek ekspanzivno agresivno živalsko bitje, je jasno, da je vojna med zahodom in islamom strukturno neodvrnljiva; kot je bila 30-letna med katoličani in protestanti, nekoč med Huni in Rimom. Rim je bil slab, Huni slabši. Sanjati o večnem miru je lepo, a naivno in neodgovorno; infantilizem. Užitek v samouničevanju mi ni simpatičen. Mislim, kot sem leta 1968 v knjigi Trojni ples smrti. Tudi zato se veliko in ponotranjeno ukvarjam s smrtjo.

Kakšen odnos imate do Žižka?

Slavoj Žižek je izjemno inteligentna in močna osebnost, a tudi neizmerno cinična, instrumentalna, prilagodljiva. Je guru postmoderne liberalne družbe. Reče, kar mu pade na pamet, a pazi, da je vse fascinantno. Ker sta slovenska zastava in grb maski, ker je edina simbolika v postmoderni družbi blagovna tržna znamka, se da reči per analogiam, da je Žižek najvidnejši slovenski izvozni artikel. Tega se zaveda, svoj položaj, ki si ga je sam oskrbel, izkorišča, ko vodi oboževalce za nos. Kot vsak guru in zvezda.

V zrelih letih niste predavali na fakulteti in vrata znanstvenoraziskovalnih inštitutov so bila za vas zaprta, čeprav ste doktor znanosti in akademik. Kako to?

Na Univerzo me niso spustili ne Partija ne moji kolegi. Napravili so mi izjemno uslugo. Kot predavatelj študentom bi izgorel-pregorel, ker sem (pre)vroč. Prisilili so me v distanco, edino v njej sem lahko preživel. Večkrat ponavljam kot bonmot: Partija me je – seveda nehote – optimalno vzgajala; nikoli me ni potisnila v dilemo, ki je ne bi zmogel rešiti, v položaj, ki bi me strl. Bolj ko so mi skušali škoditi, bolj so mi koristili. Imam se za – zelo – srečnega človeka. Okolje me je prisililo, da sem delal, kar sem hotel; da sem odkril, kaj zares hočem. Kdo se še lahko pohvali s takšno pomočjo tekmecev in sovražnikov?

Za vas je značilna po eni strani silovita identifikacija, po drugi strani pa radikalna skepsa. Je to mogoče razložiti zgolj s paradoksalnostjo človekovega bivanja?

Pravzaprav sem želel biti, kakršen sem postal: razcepljeni človek, tudi homo multiplex. V spominih namenjam precej prostora analizi svojih prednikov po več linijah. V vseh se vidim, v vseh sem se iskal že od malega. Tudi tu sem kmalu trčil ob normo družbe. Po tej je bil ideal ali cilj postati čim bolj enoten človek, šele tak da je verodostojen.

Jaz sem skušal živeti čim več svojih eksistenc in vlog; tudi zato sem v javnosti obveljal za neverodostojnega, kajti javnost me ni mogla dokončno poistiti z nobeno držo. Kako boš takemu človeku verjel, mu sledil v akciji? Prav to sem želel doseči: da sem morebiti vzpodbuda za raziskovanje-mišljenje-eksperiment, ne pa drža, ki je obvezna. Sem »vse« vloge-eksistence tega sveta. Se pa z vsako notranje (po)istim. Paradoks, a gre. Stati sebi na ramenih, kot bi dejal Oton Župančič v Izidorjevi percepciji. Najprej biti, kar nisi. Resnica je šele onkraj biti in niča, življenja in smrti, onkraj resnice tega sveta. Ni ujemljiva. Politik mi zato očita: kaj naj s tvojo resnico? Sijajno, mu odgovarjam. Če zate ni uporabljiva, ima šanso, da je prava.

V kaj verjamete danes?

Verujem v vero v vero v vero (...) v Boga, ki je Drugi, drugi pa je dostopen le med vrsticami, na narobni strani besed, v mističnem, tudi v racionalnem, ki sesuva in avtoreflektira samo sebe. Morda je v meni le volja do vere do vere. Kako vedeti? Bog je zame najmanjša verjetnost, sem trdil že okoli leta 1990, a mi te misli tedaj noben uradni teolog ni zavračal, vseeno jim je bilo, le da sem naš oziroma njihov.

Zakaj ne bi prišlo v evoluciji do nenameravane (neusmerjene) mutacije, kot že tolikokrat? Šele človek je sposoben, da tako mutacijo razume, da jo priredi kot instrument za slišanje Boga. Taka mutacija bo morda nehoten stranski produkt eksperimentiranja uma (umskega kapitala).

Morda se bodo odškrnila vrata v onstranstvo, kot je veroval Strniša v Samorogu? Mnogokrat se borim zoper svojo skepso in obup, a do zdaj je v meni zmerom zmagala vera, ki pa je najmanjša gotovost. Vendar je tolikšna, da mi zadošča. Če ni vse le nič, pretvorba biti v nič, ampak je drugost onkraj para bit-nič, je to moji veri dovolj.

Svoje posmrtne ostanke ste skupaj z ženo namenili znanstvenim raziskavam, se odrekli označenemu grobu in prepovedali osmrtnice. Zakaj takšna odločitev?

Na pogrebih in pri zadevnih obredih se družba na pokojniku znova konstituira. Zakaj bi ji dal to možnost, če pa družbe nimam za vredno? Kdor me je imel rad, naj mi nameni meditativno misel, tudi moji preživeli bližnji. A da bi postal ob smrti sredstvo tistega, kar sem v življenju zaničeval?

Študentje se morajo učiti na truplih; zakaj le na truplih brezdomcev? Tudi sam se imam za človeka brez doma in temelja. Ne sodim v nobeno identitetno grupo, le k Drugemu. Ravnanje z mojim truplom naj potrdi moje stališče, da v bistvu nisem od tega sveta. Nisem ne lastna ne družbena lastnina. Sem krik na drugo stran. Krik iz Beckettove in Rodetove kante.

Dodaj v:

Prijavite napako v članku »

Povezava:

Natisni članek »

Pošlji članek »

Komentarji

Dodaj komentar

Za komentiranje morate biti prijavljeni.

Poslovni.Dnevnik.si

nedelja, 06.07.2008 10:40

Zaradi stavke na italijanskih železnicah vlaki samo do slovenske meje

Zaposleni na italijanskih železnicah bodo danes ob 21. uri začeli 24-urno stavko. Zahtevajo...

Čarterska povezava med Mariborom in Prištino

Hrvaška in Madžarska sta danes potrdili dogovor o zamenjavi delnic Ine in Mola

Nedeljski.Dnevnik.si

torek, 01.07.2008

Ekskluzivni podlistek: Kako sta »nastala« Igor in Janez

V varnem plastičnem zaboju je bil dnevnik Staneta Kavčiča zakopan v narodno posvečeni primorski...

Moj je kot antikristuš, ne rabi viagre!

Slavko Avsenik: Golica se je rodila za pletilnim strojem

Video.Dnevnik.si

Američan je v 15 minutah pojedel 64 hot dogov

Ingrid Betancourt: Ekskluzivni posnetki reševalne akcije v Kolumbiji

SPLETKA Z Boštjanom Penkom: tožilstvo sprejema politično motivirane odločitve

Oglas

Info Blic

Vreme

NED

29° C

18° C

PON

27° C

18° C

TOR

27° C

11° C

Poglej Video vreme »

Prometne informacije

Informacije o stanju na cestah v Sloveniji in tujini.

TV spored

Spletni vodič po domačih in tujih TV programih.

Horoskop

Dnevnikov horoskop razkriva kaj je za vas in vaše najbližje zapisano v zvezdah.

Napovednik dogodkov

Spored kinematografov po Sloveniji ta vikend

Dnevnik ima vsak dan nekaj dobrih predlogov za aktivno preživljanje prostega časa.

Čestitamo športnikom

Čestitamo našim športnikom za rojstni dan (6. julij)

Dnevnik čestita športnikom, ki na današnji dan praznujejo rojstni dan.

Dnevnik.si

Novice

Slovenija Svet EU Kronika Šport Pop/Kultura Zdravje Znanost in IT (Ne)verjetno E-strada Svet vozil

Nedeljski Dnevnik

Aktualno Hopla, oprostite Skrinja Nedeljskega Promenada

Poslovni Dnevnik

Borzni indeksi Vzajemni skladi Tečajnica

Debate

Kolumne Komentarji

Tiskane izdaje

Dnevnik Nedeljski Dnevnik Dnevnikov objektiv Hopla Moje zdravje Nika

Moj Dnevnik

Moj profil Registracija

O družbi Dnevnik

Edicije

Za medije

Dogodki

Uredništva

Oglaševanje

Oglaševanje v tiskanih edicijah

Oglaševanje na spletu

Akcije

Splošni pogoji

Naročanje

Za fizične osebe

Za pravne osebe

Začasna sprememba naslova

Splošni pogoji naročnikega razmerja

Dnevnik.si

Pomoč uporabnikom

Kontaktirajte nas

Uredništvo in izdajatelj

Pravna obvestila

Registracija

RSS

Copyright 2008 Dnevnik d.d. Spletni portali:

Dnevnik.si

Antena.si

Druzba.Dnevnik.si