| | | |
| Brezplačna revija o dobrih knjigah. | Ker knjige navdihujejo... |

uvodnik
Samo Rugelj

portret
Franz Kafka

knjiga in moje življenje
Franci Zavrl

Najbolje prodajane knjige v knjigarnah Mladinske knjige - junij 2008

1. Skrivnost
2. Titova sovladarica
3. Coco Dias ali Zlata vrata
4. Morska katedrala
5. Slovenija v presežnikih
6. Spominčica se ni spomnila!
7. Hura za punce!
8. Trubarjev album
9. Blagor ženskam
10. Prosite, dano vam je: nau...

Najbolje prodajane knjige v knjigarnah Felix - junij 2008

1. Pot domov
2. Komplet 12 - Bela Masajka...
3. Jej, moli, ljubi
4. Pravičniki
5. Refleksoterapija in akupr...
6. Komplet 25: Imperator - R...
7. Nefretete - Knjiga mrtvih
8. Šminkasta džungla
9. Talosov ščit
10. Zadnji templjar

2006 © UMco d.d.
Studio Meditas d.o.o.

Bukla 28, april 2008

Intervju: Taras Kermauner
Samo Rugelj

Navzkrižna srečavanja (spomini, portreti, analize)
Taras Kermauner

Študentska založba,
49 €,

"Sedim za pisalnim strojem. Pol petih zjutraj.  ..." Tako začenja Taras Kermauner eno svojih mnogih knjig. Kljub prostovoljni odmaknjenosti ostaja ena najbolj izrazitih figur slovenskega intelektualnega prostora. Z njim smo se pogovarjali ob izidu njegove najnovejše knjige, obsežnih Navzkrižnih srečavanj.

Kolikor vidim po cobissu, vaš megaprojekt Rekonstrukcija in/ali reinterpretacija slovenske dramatike (RSD) – ena večjih raziskav v zgodovini slovenske literarne teorije –, ki ga že dolgo ustvarjate skupaj z Alenko Goljevšček, zadnja leta izhaja predvsem v elektronski obliki. Kaj je njegov končni cilj in komu je namenjen? Kaj si želite v zvezi z njim?
Taras Kermauner: Projekt RSD (Rekonstrukcija in reinterpretacija slovenske dramatike) izdelujem že precej desetletij, prva knjiga v tem nizu je bil Trojni ples smrti (1968). To je bila obenem tudi prva moja tiskana knjiga. Od začetka devetdesetih let pa so analogne knjige RSD začele izhajati v posebni obliki, do danes jih je izšlo precej več kot sto. Najprej kot knjige v založbi LUMI, pri založniku Matjažu Hanžku, nato pri Slovenskem gledališkem muzeju, zadnje desetletje pa v samozaložbi in le v računalniški obliki (seveda ostajajo še tipkopisi). Glavni vzrok za to čudno usodo projekta je finančne narave. Za knjige, izdane od 1990 naprej, nisem prejel nobenega avtorskega honorarja; delo poteka skorajda »ljubiteljsko«, opravljam ga kot socialno-kulturno-etično nalogo analize ne le slovenske dramatike in kulture, ampak človeka kot takega. Imam čudovite sodelavce, ženo, otroke in vnuke; brez njih ne bi spravil na beli dan toliko knjig in ne tako dobro lektoriranih, korigiranih, v lepih knjižnih oblikah. Projekt je namenjen raziskavi – možne – resnice, odkrivanju dejstev, ki so v veliki meri pozabljena, zamolčana, necenjena. Analiziram tudi stare rokopise odrinjenih dram, nikoli uprizorjenih ali tiskanih. Raziskava mogoče resnice je filozofska, obenem pa je RSD nekaj, kar sodi v literarno zgodovinopisje, tudi v analizo slovenske zgodovine, duševnosti, moralnih načel in prekrškov, socialnega ustroja družbe, v kateri živimo Slovenci. Moj cilj je pluralen, celovit in obenem hiperkompleksno diferenciran. Ne pišem z namenom, da bi bralce o čem prepričeval; dajem jim le možnost, da se z mojimi pogledi seznanijo. Obračam se na vse in na nikogar, tj. na bitje ali zamisel, ki jih pravim Drugost, tudi Bog-Drugi.

V knjigi Navzkrižna srečavanja opisujete mnoge vaše intelektualne sodobnike, »prijatelje, pomembneže in očete«. Kateri (ali več njih) je po vašem mnenju, v času socializma ali politike korenčka in palice, ki jo je ta gojil do kulturnikov, uspel najbolje ohraniti osebno in moralno integriteto, hkrati pa to ni preveč zarezalo v njegovo ustvarjalnost oziroma poklicno delovanje?
Taras Kermauner: Pišem o nekaterih ljudeh, ki sem jih že od mladih nog čutil – določil – za svoje očete; očetje in prijatelji so v naslovnih posameznih delov knjige Navzkrižna srečavanja. Tudi brez teh ljudi očetov ne bi bil, kar sem. Izbiral sem si tiste iz generacije mojega očeta, ki so bili po moji presoji najmočnejši, najbistrejši, najpomembnejši: Josipa Vidmarja, Ferda Kozaka, Borisa Kidriča, Edvarda Kocbeka, Ivana Mraka, Antona Slodnjaka; te obravnavam posebej pozorno v Srečavanjih. Napisane so tudi portretne študije o drugih zame pomembnih ali zanimivih ljudeh, recimo o Dušanu Pirjevcu, Bratku Kreftu, Branku Miklavcu. Seveda imam do vseh teh tudi – včasih zelo močno distanco, a spoštovanje do njih prevladuje nad mojo kritičnostjo. S personalizacijo problemov skušam notranje povezati zgodovino in dušo, iskati različne smisle, njihova medsebojna izključevanja in soustvarjanja. Skušam ustvariti nov model znanosti, ki je tudi literatura, spomin, pamflet, privatna korespondenca; do kraja pluralen žanr. Najvišje od vseh imenovanih cenim Edvarda Kocbeka in Ivana Mraka, ki sta name tudi najbolj vplivala. Imam ju za osrednji osebnosti slovenstva v 20. stoletju. Oba sta imela z okoljem veliko težav; kazala sta, kako se človek ne sme zlomiti pred mučnimi sovražnimi silami družbe-sveta.

Delo katerega (katerih) ima po vašem mnenju tako univerzalno vrednost, da bo preživelo generacije?
Taras Kermauner: Brez dvoma delo Kocbeka in Mraka. Iz moje generacije pa vseh treh, o katerih pišem: Primoža Kozaka, Petra Božiča, Marjana Rožanca.

Že več desetletij kritično spremljate slovensko literarno dogajanje in ustvarjalce. Katere so po vašem mnenju glavne prednosti in katere glavne slabosti sodobne »poosamosvojitvene« slovenske literature in dramatike v primerjavi z obdobjem poprej?
Taras Kermauner: Kar me je začudilo, je, da po osamosvojitveni vojni, ko se začne državno-politično novo obdobje Slovencev, ne zaznavam nikakršne spremembe v filozofiji in umetnosti. Nov tip družbe, recimo ji postmoderna ali reistično-ludistična pomenska struktura, se je začel pri najbolj daljnovidnih že sredi petdesetih let – Javoršek, Božič, Smole; omejujem se na dramatiko. Razcvetel se je v drugi polovici šestdesetih let, Strniša, Zajc, Šeligo, Jovanović itn. V sedemdesetih letih se je naturiziral, se začenjal izpraznjevati, postajati povrhnja konvencionalna socialno-mentalna norma. V osemdesetih letih pride zraven obnova predvojnega etičnega humanizma, a se po letu 1991 izkaže, da se je izjalovila. Vse se površno spolitizira in zekonomizira; v osebni notranjosti preide v cinizem, manipulativizem, instrumentalizem, tržnost, prepoudarjenost zunanjega uspeha ipd. Danes so redki, ki so se temu procesu korupcije znali postaviti po robu; že nekaj let omenjam tri imena, na katera dam posebej dosti – Kristijana Mucka, Matjaža Briškega in Krištofa Dovjaka; vsi trije so kot dramatiki neznani. So obet za »prevrednotenje vrednot«, za uvajanje smisla kot Drugosti v bivanje. Koliko pa bodo uspešni v širših družbenih razmerah, ne vem. Poskušati ta svet misliti na novo in ga kot drugega tudi izdelovati, je naloga vsakega častnega človeka, če se smem izraziti arhaično in patetično. Le v poskusih transcendiranja tega, kar je, je možnost temeljne predelave človeka; ne v nadčloveka, ne v povprečneža-uradnika-uživača, ampak v čezčloveka. O tem veliko pišem. Kot vidite, je moja drža bolj (psevdo)verska kot pozitivistično znanstveniška ali ideološka. Dopuščam vse ideologije, preučujem jih, razvrščam, povezujem v širše bloke. Trgam narazen; vse, kot mi »ukazuje« moja versko-znanstvena analiza. Morda ne zmorem dlje od paradoksa. Naredim kar zmorem: borim se zoper zmago nesmisla sveta.

Lahko poveste kaj o vaših prihodnjih projektih?
Taras Kermauner: Mitja Čander, ki je predvsem zaslužen, da je izšla moja knjiga Navzkrižna srečavanja, me nagovarja, da izdava naslednji del tega žanra. S tem mi odločilno pomaga – a ne le on – k vračanju moje samozavesti, ki sem jo že kar precej izgubil v zame sicer skrajno ustvarjalnih, a obenem težkih letih (samo)osamitve iz družbe. Spet paradoks: prej – vsaj dve desetletji – mojega dela (prizadevanja itn.) ni videl tako rekoč nihče, zdaj sem »zvabljen« v središče več krogov pozornosti, na kar nisem bil pripravljen in mi še danes povzroča težave. Svoje vloge, kakršna se je naenkrat pokazala, ne razumem več prav dobro. Jo spremljam, obrate usode, se čudim, se raziskujem in čakam. A to je delovno čakanje; čakajoč – na Godota – garam. Končujem trilogijo Med sanjami in budnostjo 2 in 3 ter Pohod in polom zgodovine 3. Se bom zmožen v teh knjigah razložiti? Se to sploh da? Ni sočlovek sočloveku neznanka, a kaj šele človek samemu sebi? Begam med izgubljenostjo, ki je duhovne in čustvene narave, in vitalizmom, ki me noče zapustiti. O vrednosti moje dejavnosti in osebe pa dejansko ne vem nič odločilnega. Morda je tako najbolje. Borim se v megli (tudi v močvari). Človek sam je na začetku proces, ko se mu začenja sanjati, kaj-kdo bi lahko bil. Če trdim to, sem v pretežni meri vendar optimist.

Kako pogosto podarjate knjige?

vedno
pogosto
redko

nikoli

skupno glasov:

| | | |
| | | |